Проституција у окупираној Србији (1941—1944)
Проституција у окупираној Србији била је, од стране немачких окупационих власти, легализован облика пружања сексуалних услуга у периоду од 1941—1944, за новац или другу материјалну надокнаду. Као облик бављења „најстаријим занатом на свету” била је законски прописана и озваничена, а полицијским и превентивномедицинским мерама строго контролисана.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/8a/Serbia1941_1944_02.png/300px-Serbia1941_1944_02.png)
Осим легалне проституције постојало је и више облика маргиналног понашања, које се може подвести и под нелегални облик проституције, или одржавања интимних веза са окупатором, ван за то регистрованих објеката (бордела), кафанама, приватним кућама итд. Тако су „рат и окупација умањивали границе између проститутки и других жена.“
На територијама са строгим режимом окупације, какава је била Србија под нацистима, интимне везе са окупатором имале су нарочиту тежину пошто су биле повезане са спровођењем расне политике, и зато су немачке власти сугерисале својим војницима да примарно остварују полне контакте са проституткама, чиме су стварали повољне услове за развој овог „насјтаријег заната на свету”.[1]
Историјске околности
уредиПо освајању Србије у муњевитом априлском рату 1941. године, нацистички окупациони режими покушао је да овлада окупираном територијом углавном ослањајући се: са једне стране на традиционалне, конзервативне, антикомунистички снаге, које иако су наглашавале патријархалне вредности и подстицале култ материнства и сексуалног конзервативизма, са друге стране су ослањајући се на феминистички наступ и омаловажавале окупирани народ и кроз сексуалну експлоатацију, што је био је у колизији са моралом жена, којима је окупација наметала нове „изазове и дужности”.
Потреба запошљавања и појачаног ангажовања жена у погледу запошљавања, снабдевања и старања о породици захтевала је значајну активност жена које су услед одсуства мужева (због одвођења у заробљеништво илогоре) или губитка брачног друга (у бомбаровању, репресалијама и одмаздама), самостално доносиле одлуке и водиле бригу о себи и породици. Окупација је повећала независност жена које су постале економски и емотивно јако рањиве, и у тим условима натеране да постану самопоузданије и преузму традиционалне мушке улоге.
Новонастала општа немаштина и морално посрнуће у многим сферама живота које је рат донео утицали су и на огроман пораст проституције. А жене које су саме себе издржавале и нису имале помоћ средине и родбине, често нису имале другог избора него да се окрену проституцији, понекад и у страху од реакције немачких окупационих снага на одбијање њихових понуда за ступање у интимне односе. Тај страх од одбијања понуде објешњава једна од првих жена која је ангажована у јавној кући за немачке војнике у Смедеревској Паланци, која је након обраћања немачким органима за добијање посла, добила понуду да прихвати проституцију. Свој пристанак она је објаснила речима: Ми нисмо имале куд, већ смо пристале.[2]
Проституција је код појединих жена била је и производ тешке површности и лакомислености. али и облик бекства из тмурне ратне свакодневице[3] Неким женама, другојачијих моралних схватања, окупација је донела и осећај да су нестале раније норме понашања и владања, што ох додатно мотивисало да ступалају у интимне везе са окупаторским војницима, чак и наочиглед супруга и осталих укућана.[4]
Тако је рат, немаштина и присуство страних војника на простору Србије утицало на кидање обруча грађанских обзира и морала, што је било и очекивано у јавности већ на самом почетку окупације Србије у Другом светском рату, једним делом и због сећања на понашање појединих жена у окупираној Србији током Првог светског рата, са истим тим окупатором.
У Новом Саду је постојала легална проституција пре Другог светског рата, до 1934. године, када је забрањена.[5]
Оснивање јавних кућа за немачке официре
уредиИмајући у виду да је и пре почетка окупације у Србији владала проституција, не чуди што је присуство немачких војника у њеним градовима повећало потражњу за услугама кафана и других локала у којима су и пре рата држане проститутке, и утицало на пораст сексуалног насиља међу војницима вермахта.[6] Увидевши, пораст насилног понашање својих војника, немачка војна команда покушавала да ограничи сексуално насиље војника, и сачува углед и тадашњем миту о „културним Немцима”, нарочито током првих дана окупације, пропагирала је и охрабривала војнике да контакте остварују првенствено само са проституткама, над којима је одмах успоставили здравствени надзор.
Све вежа потражња за проституткама у већим центрима Србије убрзо је резултовала оснивањем посебних јавних кућа, намењених искључиво немачким војницима. Тако се сазнаје, према извештају др Милоша Секулића емигрантској влади ...да је у Косовској улици у Београду отворена јавна кућа са 300 жена и девојака, намењена искључиво немачким војницима и под сталном лекарском контролом.[7] Насупрот овој претераној процени, постоје и ови подаци:[8][1]
- У улици Мајке Јевросиме — према попису из децембру 1941. функционисала је јавна кућа за немачке војнике у којој се у том периоду налазило 15 проститутки. У једном каснијем попису забележено је 40 жена које су радиле у овој јавној кући.
- У Босанској улици у Београду — евидентирано је 13 углавном јако младих девојака које су радиле у овој јавној кући за немачке официре
- Бордел Вермахта — отворен је и у Пожаревцу, где је у једном локалу било одвојено седам проститутки само за немачке војнике.
- Бордел Вермахта — постојала су и у Ваљеву и Смедеревској Паланци. Ове јавна кућа за немачке војнике имале су мали броје проститутки које су се често смењивале.
Проститутке су по градовима у унутрашњости Србије углавном радиле у кафанама и често су уживале заштиту немачких војника којима су пружале услуге. Услед тога биле су у значајној предности када су долазиле у сукоб са околином због њиховог неморала и колаборационизма.[а]
Ширење полних болести и здравствени надзор проститутки
уредиПодручје Србије немачке власти третирале су као ризично подручје са великим бројем људи оболелих од полних болести и у том смислу Србија је подвргнута строгој санитарној контроли. Немачки органи су посебно строго водили рачуна о здравственом стању војника, али и радника на принудном раду. На строжи здравствени надфзор потстакла их је чињеница, да када су хтели да за потребе радника у Костолцу отворе бордел, накнадним пртегледом констатовали је да од 200 жена запослених у костолачком логору треба отпустити 165 због полних болести, изазваних честим ступањем у сексуалне односе, чиме шириле заразу.[9]
Проститутке су добиле посебне књижице и биле су обавезне да се три пута недељно јављају на лекарски преглед. Забрањена је нелегална проституција, као и подвођење и изнајмљивање соба у сврху проституције.
Санитетска полиција је била задужена за санитетски надзор над проституткама у погледу њихових исправа, здравља и хигијенских услова у становима.
У циљу регулисања проституције и спречавања заразе комесар Министарства социјалне политике и народног здравља донео је 2. јуна 1941. „Правилник о сузбијању полних болести и проналажењу и надзору над проституцијом“ по коме је услов за обављање проституције било телесно и душевно здравље, пре свега одсуство полних и других заразних болести.[10] Правилником је било предвиђено:
да проститутке два пута недељно обављају лекарски преглед. Између осталог проституткама је било забрањено да се скупљају на јавним и отвореним местима, да примају код себе незреле и несамосталне младиће, да примамљују мушкарце речима или знацима; да се на јавним местима раскалашно и непристојно понашају, да станују више од две у једном стану, да станују у зградама где су кафане, гостионице или хотели, да станују код мушкараца-самаца, у згради или дворишту где има малолетне чељади [11]
Месец дана касније донета је и „Уредба о допунама и изменама закона о сузбијању полних болести од 28. марта 1934. године“ која је обавезивала све оболеле од полних болести да се подвргну лечењу и забрањивала им полни сношај и ступање у брак.[12] По оовој Уредби локалним властима је издато наређено да хитно предузимају лечење венерично оболелих жена, а не да их прогоне, што је иначе била честа пракса.[13]
О раширености полних болести сведоче и подаци изнети на предавању др Милана Нешковића на Коларчевом народном универзитету који је између осталог истакао
... да је на Трећем кожно-венеричном одељењу Опште државне болнице, намењеном за принудно лечење болесних и посрнулих девојака, које је отворено у јуну 1941, за прве две године излечено око 1.000 болесних девојака.[14]
Категорије проститутки
уредиПрема евиденцији Управа града Београда жене које су имале односе са немачким војницима смтране су проституткама и разврставане су у следеће категорије:
Категорија | Карактеристике | Процењен број у 1941. |
---|---|---|
Прва категорија |
|
|
Друга категорија |
|
|
Трећа категорија[15] |
|
|
Четврта категорија[16] |
|
|
Посебна категорија |
|
Последице
уреди- Ванбрачна рађања деце
Проституција је за собом остављала дубоке трагове. Осим жига средине, из веза са немачким војницима рађала су се и деца (мада је о томе остало мало писаних података).
- Жигосање најбилижих из непосредног окружења
Једна од последица је и та да су уз проститутке на списку груписане заједно са мајкама и кћерима, сестрам, другарицама или станодавкама и подстанаркама, са којима су наводно заједно спроводиле неморал. Оне су оптуживане да праве седељке и игранке са „највећим непријатељима Српства“, што је у народу изазивало револт и претњу „да их чекају вешала” која су често и сликовно била представљена нпр. на једном о прогласу равногорског покрета.[17]
- Кажњавање јавним шишањем
Присилно шишање жена као казна због сарадње са окупатором или ступања са њим у интимне односе које је постојало у Србији и током Првог светског рата, настављено је и у Другом светском рату. Кажњавање жена шишањем примењивао је равногорски покрет у Србији још на почетку окупације у случајевима жена и девојака које су имале било какве везе са окупаторским војницима. Највећи број присилних шишања жена у окупираној Србији извршен је током 1943. и 1944. године, односно приближавањем краја окупације.[18]
- Репресалије у првим месецима слободе
Већина проститутки је по ослобођењу Србије интернирана је и тако изолована, по затворима и касарнама Народноослободилачке војске Југославије. Тако је у затвору у Ђушиној улици у Београду било смештено према сведочењу лекарке Јулке Мештеровић, начелнице санитета Команде града Београда, 500—600 проститутки.[1] Оне су биле одвојене у посебна одељења овог затвора одређена на захтев Команде града Београда и совјетска команда у страху од ширења полних болести међу војницима.
Хапшење проститутки имало је два циља: њеихово кажњавање збок сарадње са окупатором и изолацију, јер су према сведочењу које је за магазин „Круг“ пролећа 1999. године дао Милан Трешњић, некадашњи официр ОЗНА-е, после 20. октобра 1944. године, наводно у затеченим јавним кућама у Београд „локалне проституке опслуживале уместо дојучерашњих клијената, немачких војника, нове власти, партизанске и совјетске официре.”[1]
Напомене
уреди- ^ Проститутке су углавном оптуживане да су, поред интимних веза са представницима окупационих власти вршиле и обавештајну сарадњу.
- ^ Према изворима највероватније је приказан мали број
- ^ Приликом контрола у периоду од априла до децембра 1941. по разним локалима у Београду евидентирано је 60 жена које су се забављале у друштву сумњивих мушкараца и пијанчиле са њима.
Види још
уредиИзвори
уреди- ^ а б в г Љубинка С. Шкодрић, Положај жена у окупираној Србији 1941–1944., докторска дисертација Београд, 2015. стр. 84-85
- ^ БИА, I-36
- ^ Милорад Бертолино, Сећање на Шабац и Лозницу, Шабац 1981, стр. 95
- ^ Г. Давидовић, М. Тимотијевић, Затамњена прошлост..., III, стр. 240-241.
- ^ На стриптиз код новосадског четника („Политика”, 1. јануар 2019)
- ^ Милош Тимотијевић, „Проституција у Чачку током 20. века“, Токови историје, 1-2/2007, стр. 183.
- ^ АЈ (Архив Југославије), 103 (Емигрантска Влада Краљевине Југославије 1941–1945) -5-51
- ^ Смиљана Ђуровић, „Историја жена у историографији савремене историје“, Десети конгрес историчара Југославије, 15-17. јануар 1998, Зборник радова, Београд 1998.
- ^ Владимир Јовановић, Проституција у Београду током 19. века, Годишњак за друштвену историју 1/1997, 7-24, стр. 15.
- ^ Службене новине, бр. 82, 20. 6. 1941
- ^ Службене новине, бр. 82, 20. 6. 1941
- ^ Службене новине, бр. 88, 11. 7. 1941
- ^ АС, Г-10, 3234/41
- ^ Ново време, бр. 919, 12. 4. 1944
- ^ АС, Г-25, ф 9, зл. бр. 1772
- ^ АС, БИА, II-18
- ^ ВА, Ча, 255-1-52
- ^ AS, Đ-2, OKM, 292.
Спољашње везе
уреди- Bane Gajić Seks sa neprijateljem: prostitucija tokom nacističke okupacije Srbije — VICE mart 2017.