Virije Nikomah Flavijan
Virije Nikomah Flavijan (334-394)[1] - rimski političar i istoričar. Pagan. Prijatelj Kvinta Aurelija Simaha.
Bio je pretorijanski prefekt Italije (390-392), pod uzurpatorom Evgenijem - ponovo pretorijanski prefekt (393—394) i konzul (394, priznat samo na teritoriji Evgenija). Nakon Evgenijeve smrti u bici na reci Frigid Nikomah Flavijan je izvršio samoubistvo. Istorijsko delo koje je napisao nije preživelo, ali je verovatno poslužilo kao važan izvor za druge autore.
Porodica
urediRođen je 334. godine. Pripadao je uticajnoj senatorskoj porodici Virija[2]. Flavijanov otac, Venust došao je iz apulijskog grada Kanuzijuma, u čijoj oblasti je njihova porodica posedovala zemlje. Prema Kristijanu Setipaniju, Flavijanova majka je bila Anicija, ćerka konzula iz 322. Amnije Anicija Julijana.[traži se izvor] Od žene nepoznate po imenu, koja je takođe bila paganka, Flavijan Stariji je imao dva sina: Flavijana Mlađeg i Venustu. Njegovi unuci su bili Apije Nikomah Dekster i Gala[3].
Biografija
urediKarijera Nikomaha Flavijana je rekonstruisana iz dva spisa: prvi je utvrdio muž Flavijanove unuke Kvint Fabije Memije Simah[4], a drugi njegov unuk Apije Nikomah Dekster. Nakon što je prošao kvestor i pretorstvo, Flavijan je postao jedan od viših pontifeksa i 364-365. godine služio je kao konzul Sicilije. Godine 376. postavljen je za vikara Afrike. Zajedno sa prokonzulom ove provincije Decimijem Gilarijanom Hesperijom bio je odgovoran za istragu skandala oko grada Leptis Magna. Njegovi nalazi, uključeni u izveštaj, oslobodili su stanovnike grada optužbi. U znak zahvalnosti Leptinci su podigli statuu Flavijana. Istovremeno je postao primalac jednog od zakona usmerenih protiv donatista. Međutim, kao i drugi predstavnici paganske aristokratije koji su nastojali da podele hrišćansku Crkvu, Flavijan ne samo da nije ispunio naređenje koje mu je dato, već je i otvoreno patronizovao donatiste; 406. Avgustin Hiponski ga je čak pogrešno smatrao donatistom. Zbog toga je pao u nemilost i bio je lišen položaja od cara Gracijana[5].
Flavijan je svoju sledeću dužnost dobio pod carem Teodosijem I, koji je visoko cenio njegove naučne talente. Uspeo je da zaradi naklonost cara. Godine 382. Flavijanov najstariji sin je postao prokonzul Azije, dok je izgleda da je mlađi upravljao italijanskom provincijom. Ne postoji konsenzus među istraživačima kada je Flavijan bio na funkciji kvestora svete palate. Džejms O'Donel postavlja svoj mandat na ovom mestu na 382–383, dok autori PLRE smatraju da je 389 verovatniji datum. Sledeće godine je postavljen za pretorijanskog prefekta.
392. godine zapadni car Valentinijan II umire pod sumnjivim okolnostima; verovalo se da ga je ubio vojni majstor Arbogast. Uz podršku Arbogasta, za novog cara je proglašen retor Evgenije. Verovatno je Teodosije imenovao drugog prefekta, Apodemija, da zameni Flavijana odmah nakon vesti o Valentinijanovoj smrti. Međutim, Ežen, na čiji je sud stigao Flavijan, potvrdio ga je na funkciji. Zauzvrat, Flavijan je svim silama podržavao Evgenija i, kao autoritet auguralne discipline, izjavio je da žrtve ukazuju na pobedu u predstojećem ratu. Zarativši sa Teodosijem, Flavijan i Arbogast su pretili, po povratku, da će hrišćansko sveštenstvo regrutovati u vojsku i glavnu milansku crkvu pretvoriti u štalu[6]. Međutim, njihove trupe su poražene u odlučujućoj bici kod Frigisa protiv Teodosijeve vojske (5. septembra 394); odred u kome se nalazio Flavijan upao je u zasedu i predao se, a sam je izvršio samoubistvo[6].
Uloga Flavijana u književnosti
uredi380-ih godina, Flavijan je napisao delo posvećeno Teodosiju, koje se najverovatnije zvalo „Anali”. Oto Sik je sugerisao da je, poput Tukidida, Flavijan računao događaje po letu i zimi i završio svoj posao do smrti uzurpatora Prokopija. Možda je njegovo delo postalo izvor za kasnije istoričare, posebno za Amijana Marcelina. Flavijan je takođe napravio kopiju Života Apolonija iz Tijane od Flavija Filostrata[7]. Porodice Nikomahije i Simahije bile su uključene u uređivanje i objavljivanje dela rimskih autora; Zahvaljujući njima do danas su opstala dela nekih pisaca, uključujući Livija, Marcijala i Apuleja[8]. Uz Kvinta Aurelija Simahusa i Vetija Agorija Pratekstata, Flavijan je jedan od glavnih likova Makrobijevih Saturnalija, gde na čelu kruga paganskih intelektualaca raspravljaju o raznim pitanjima. Osim toga, smatra se jednim od verovatnih kandidata za ulogu nepoznatog paganskog prefekta koji se pominje u anonimnoj „Pesmi protiv pagana“.
Izvori
uredi- ^ „Trove”. trove.nla.gov.au. Pristupljeno 2023-10-16.
- ^ Settipani, Christian (2000). Continuité gentilice et continuité familiale dans les familles sénatoriales romaines à l'époque impériale: mythe et réalité. Occasional publications of the Oxford Unit for Prosopographical Research, Linacre College, Oxford. Oxford: Unit for Prosopographical Research, Linacre College, University of Oxford. ISBN 978-1-900934-02-2.
- ^ Watts, Edward (2011). „Alan Cameron . The Last Pagans of Rome . New York: Oxford University Press. 2011. Pp. x, 878. $85.00.”. The American Historical Review. 116 (5): 1552—1553. ISSN 0002-8762. doi:10.1086/ahr.116.5.1552.
- ^ „Epigraphik Datenbank”. db.edcs.eu. Pristupljeno 2023-10-16.
- ^ O'Donnell, James J. (1978). „The Career of Virius Nicomachus Flavianus”. Phoenix. 32 (2): 129—143. ISSN 0031-8299. doi:10.2307/1087470.
- ^ a b Cameron, Alan (2010-12-21). The Last Pagans of Rome. Oxford University Press. ISBN 0-19-974727-X.
- ^ Cameron, Alan (2010-12-21). The Last Pagans of Rome. Oxford University Press. ISBN 0-19-974727-X.
- ^ Taplin, Oliver, ur. (2000). Literature in the Greek and Roman worlds: a new perspective. Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-210020-7.