Anarhizam u Ukrajini
Anarhizam u Ukrajini ima svoje korene u demokratskoj i egalitarnoj organizaciji Zaporoških kozaka, koji su naseljavali region do 18. veka. Filozofski anarhizam se prvi put pojavio iz radikalnog pokreta tokom ukrajinskog nacionalnog preporoda, pronalazeći književni izraz u delima Mihaila Dragomanova, koji je i sam bio inspirisan slobodarskim socijalizmom Pjera Žozefa Prudona. Širenje narodnjačkih populističkih ideja takođe je postavilo osnovu za usvajanje anarhizma od strane ukrajinske radničke klase, čime je zapaženo kružio u jevrejskim zajednicama Pale naselja.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f0/Makhno_group.jpg/260px-Makhno_group.jpg)
Do izbijanja Revolucije 1905. godine, jedan specifično anarhistički pokret je postao istaknut u Ukrajini. Ideje anarho-komunizma, anarho-sindikalizma i individualističkog anarhizma sve su se ukorijenile u ukrajinskim revolucionarnim krugovima, pri čemu je sam sindikalizam razvio izrazito snažan uticaj u Odesi, dok su akti anarhističkog terorizma od strane ćelija kao što je organizacija Crna zastava postala uobičajena. Nakon što je revolucija ugušena, ukrajinski anarhizam je počeo da se reorganizuje, što je kulminiralo ispadom nakon Februarske revolucije, kada se Nestor Mahno vratio u zemlju i počeo da se organizuje među seljaštvom.
Ukrajina je postala uporište anarhizma tokom revolucionarnog perioda, delujući kao protivteža ukrajinskom nacionalizmu, ruskom imperijalizmu i boljševizmu. Revolucionarna pobunjenička armija Ukrajine (RIAU), koju je predvodio Mahno, formirala je anarhističku Slobodnu teritoriju na jugoistoku zemlje, sa centrom u bivšim kozačkim zemljama Zaporožja. Do 1921. godine, ukrajinski anarhistički pokret je poražen od boljševika, koji su na njenom mestu osnovali Ukrajinsku Sovjetsku Socijalističku Republiku.
Anarhizam je doživeo kratak preporod u Ukrajini u vreme Nove ekonomske politike, ali je ponovo poražen nakon uspona totalitarizma pod vladavinom Josifa Staljina. Dalji izrazi anarhizma postojali su u kršenju sovjetske ukrajinske istorije, pre nego što su se konačno ponovo pojavili u javnoj sferi nakon raspada Sovjetskog Saveza. U 21. veku ukrajinski anarhistički pokret je doživeo oživljavanje, i sam je došao u sukob sa krajnjom desnicom u usponu nakon Evromajdana.
Istorija
urediNa najzapadnijoj tački evroazijske stepe, zemlje danas poznate kao Ukrajina došle su pod kontrolu brojnih nomadskih društava od 5. veka pre nove ere. Prvo su došli indoevropski Skiti i Sarmati, zatim turski Hazari, Pečenezi i Kumani, pre doseljavanja Slovena u region. Do 9. veka nove ere, ovi Sloveni su postali poznati kao Rusi i formirali su labavu federaciju kneževina, sa Kijevom kao centrom. Rusi su pretvoreni u pravoslavno hrišćanstvo tokom sledećeg veka, pre nego što ih je napala Mongolsko carstvo, što je dovelo do kolapsa vlasti Kijeva. Dok je vladala Zlatna Horda, severne države pod vlašću Moskve postale su poznate kao „Rusija“, dok su južne pogranične oblasti postale poznate kao „Ukrajina“. Nakon pada Horde, Ukrajina je postala bojno polje između konkurentskih Poljskog, Ruskog i Otomanskog carstva, što je dovelo do razvoja posebne ukrajinske kulture.[1]
U to vreme, Kozaci su izašli iz sukoba, uspostavivši se duž obala reka Dona i Dnjepra, gde su praktikovali formu participativne demokratije u narodnim skupštinama (Krugs) i birali svoje vojskovođe (Atamane). Dok bi se drugi Kozaci na kraju zaklinjali na lojalnost jednoj ili drugoj državi, Zaporoški kozaci u Ukrajini su mogli da održe svoju nezavisnost. Zaporožani su bili sastavljeni od široke mešavine naroda, uključujući i one koji su pobegli od kmetstva, koji su kao „slobodni Ukrajinci“ držali svoju zemlju i bili mobilisani kao deo Zaporoške vojske. Ukrajinski kozaci su se borili protiv Poljaka, Rusa i Osmanlija, organizovani u decentralizovane pukove (polks) i eskadrone (sotnias). Sam Zaporoška Sič (slobodna teritorija u Ukrajini) je bio organizovan po demokratskim i egalitarnim linijama, gde su vojni i civilni zvaničnici bili direktno birani na jednogodišnji mandat i podložni momentalnom opozivu od strane skupština, dok je njena zemlja bila ravnomerno raspoređena među narodom.
Posvećen očuvanju „kozačkih sloboda“, Stenjka Razin je predvodio Donske Kozake u ustanku protiv carskog samodržavlja u Rusiji, a kasnije Jemeljan Pugačov predvodio je uralske kozake u pobuni seljaka protiv kmetstva, ali su obe ove pobune poražene. Kozačke vojske su kasnije raspuštene i uvrštene u carsku rusku armiju, u kojoj su postali lojalni vojnici Ruskog carstva, igrajući vitalnu ulogu u porazu Napoleonove invazije 1812. i kasnije postajući de fakto policijske snage u Rusiji. Isto tako, Zaporoška Sič je razbijena i njeni ljudi su bili primorani ili na kmetstvo ili u progonstvo, a Ukrajina je definitivno stavljena pod rusku carsku vlast. Ipak, tradicija „slobodoumnih ratnika-seljaka“ je opstala, postavljajući temelje za slobodarski komunistički pokret u Ukrajini.
Radikalizam
urediRadikalizam se proširio Ukrajinom nakon rata 1812, pošto je porast poziva na ukidanje carske autokratije i kmetstva doveo do osnivanja Južnog društva decembrista 1821. Ukrajinski decembristi su bili radikalniji od svojih severnih kolega, pozivajući na rušenje monarhije i njenu zamenu revolucionarnom republikom. Posle smrti Aleksandra I, Južno društvo u Kijevu podiglo je pobunu protiv Ruske imperije, ali je ona bila ugušena.
Radikalizam je dodatno podignut tokom ukrajinskog nacionalnog preporoda, pošto su Bratstva počela da se zalažu za ukrajinsku autonomiju i zamenu Carstva panslovenskom federacijom organizovanom po liberalno-demokratskim linijama, pri čemu je Taras Ševčenko čak pokazivao revolucionarna osećanja. Ukrajinski intelektualci, inspirisani ruskim populizmom, počele su da se angažuju sa seljaštvom - što je dovelo do porasta agrarnih socijalističkih tendencija u ukrajinskim radikalnim krugovima.
Najistaknutija je bila ona u Kijevu, koju su 1859. godine osnovali studenti narodnjaci lavrovističke tendencije, koji su isticali obrazovanje seljaštva i odbacivali revolucionarnu agitaciju. Zabranjena je 1863. godine, ali je obnovila svoje obrazovne aktivnosti 1869. godine, predvođena novom generacijom studenata na čelu sa Volodimirom Antonovičem, Pavlom Čubinskim i Mihailom Dragomanovim. Nastavljajući demokratsko-federalističku tradiciju iz Dekabrista i Bratstava, Mihail Dragomanov je spojio elemente liberalne demokratije, agrarnog socijalizma i ukrajinskog nacionalizma, zamišljajući da konačni cilj demokratsko-federalističkog pokreta bude ostvarenje anarhije, inspirisano delima Pjer Žozef Prudona. Pošto je skovao slogan „Kosmopolitizam u idejama i ciljevima, nacionalnost u tlu i oblicima“, Dragomanov je odbacio separatizam zbog svog filozofskog anarhističkog suprotstavljanja nacionalnim državama. Gledajući na nacionalno oslobođenje kao na „neodvojivo od društvene emancipacije“, on je umesto toga podsticao intelektualce da se koncentrišu na izgradnju odozdo prema gore oblika demokratije malih zajednica organizovanih na federativnoj osnovi.[2]
Godine 1874. kampanja „Odlazak u narod“ kulminirala je time što su jedan broj ukrajinskih revolucionarnih anarhista (buntara), na čelu sa Jakovom Stefanovičem, organizovao seljačku pobunu u Čigirinu, pre nego što su ih ruske vlasti ugušile. Aleksandar II je potom izdao Emski ukaz kojim je zabranjena upotreba ukrajinskog jezika, što je rezultiralo represijom nad intelektualcima i Dragomanovljevim bekstvom u Ženevu, gde je osnovao Ženevski krug, prvu ukrajinsku socijalističku organizaciju. Socijalističke tendencije Dragomanova dovele su ga u sukob sa umerenijim članovima intelektualaca, kao i sa „šovinističkim“ i „diktatorskim“ ruskim revolucionarima, ostavljajući ga izolovanim od mnogih njegovih savremenika do 1886. godine. U Galiciji, koju je Dragomanov zbog njenog konstitucionalizma stavio u središte ukrajinske nacionalne borbe, Dragomanovov učenik Ivan Franko našao se pod progonom od austrijskih vlasti i izopćenim od strane lokalnih religioznih konzervativaca, zbog svog upornog antiklerikalizma.
Ipak, 1890. godine Franko je uspeo da osnuje Ukrajinsku radikalnu stranku (URP), koja se bavila nizom aktivnosti uključujući sazivanje narodnih skupština, osnivanje zadruga i obrazovanje seljaštva. Godine 1895, članovi URP-a su izabrani u galicijski parlament i austrijski parlament, do kada su njeni partijski kongresi počeli da pozivaju na nezavisnost Ukrajine i podržali su brojne štrajkove poljoprivrednih radnika. Dragomanova smrt te iste godine ubrzala je raskol u organizaciji, između ortodoksnih radikala koji su ostali lojalni Dragomanovoj platformi, mlađih socijaldemokrata koji su gravitirali marksizmu i nacionalista koji više nisu bili zadovoljni socijalističkom linijom stranke. Izgubivši poslednje dve frakcije, URP je preuzela definitivno agrarnu socijalističku platformu i postala druga najveća ukrajinska politička partija u Galiciji.[3]
Revolucija 1905.
urediUkrajinskim Jevrejima u naseljima Pale bila su proširena brojna prava tokom vladavine Aleksandra II, ali nakon njegovog ubistva izbio je talas pogroma i nova vlada Aleksandra III primenila je Majske zakone, koji su progonili Jevreje. Godine 1903. štrajk u Odesi je brzo eskalirao u ukrajinski generalni štrajk, pri čemu su centri teške industrije u Kijevu, Harkovu, Nikolajevu i Jekaterinoslavu doživeli masovnu industrijsku akciju. Ministar unutrašnjih poslova Vjačeslav fon Pleve je odgovorio na talas štrajka propagirajući niz antisemitskih i antikomunističkih teorija zavere o radničkom pokretu, što je rezultiralo novim talasom pogroma u Ukrajini. Uslovi života na Palama podstakli su rast ukrajinskog anarhističkog pokreta, koji je posebno ojačao u jevrejskim gradovima, gde su radnički krugovi počeli da se obrazuju o nizu radikalnih ideja. Nezadovoljni postojećim socijalističkim partijama, aktivisti Opšteg jevrejskog radničkog saveza, Socijalističke revolucionarne partije i Revolucionarne ukrajinske partije napustili su partijsku politiku zbog anarhizma. Grupa anarhista iz Londona organizovala je distribuciju anarhističke literature, uključujući časopise na jeziku jidiš širom većeg dela Pala, dopirući čak do anarhističkih grupa u Odesi i Nižinu.[4]
Nezadovoljstvo naroda sa carskom autokratijom na kraju je kulminiralo revolucijom 1905. godine, tokom koje se veliki deo zemlje pobunio protiv Ruske imperije, sa opštim štrajkom u oktobru koji je uspešno obezbedio građanske slobode i ustav Državne Dume. Ali radnici i seljaci širom zemlje, pošto nijedan od svojih ekonomskih zahteva nije ispunjen, nastavili su da se otvoreno bune protiv vlasti.[21] Prilikom gušenja revolucije u decembru izbili su radnički ustanci u Odesi, Harkovu i Jekaterinoslavu, ali su bili neuspešni i revolucija je privedena kraju.[5]
Juda Grosman je opisao uspon anarhističkih grupa u jeku revolucije kao da su „nikle kao pečurke posle kiše“. Jevrejske anarhističke grupe nicale su u mnogim malim gradovima na Palama, dok se u gradovima Ukrajine anarhistički pokret koji se prvi put pojavio u Odesi i Jekaterinoslavu proširio na Kijev i Harkov. U Huliaipoleu je formirana Unija siromašnih seljaka da izvrši eksproprijaciju bogatih, a mladi Nestor Mahno se pridružio grupi i kasnije je uhapšen i zatvoren zbog ubistva policajca. Crna zastava, teroristička organizacija inspirisana ustaničkim anarhizmom Mihaila Bakunjina, narasla je i uključila veliko članstvo Rusa, Ukrajinaca i Jevreja. U Jekaterinoslavu, Odesi i Sevastopolju, Crna zastava je organizovala niz odreda koji su bombardovali zgrade, ubijali i pljačkali bogate ljude, borili se sa policijom na ulicama. Čak su i trgovački brodovi koji su pristajali u odeskoj luci postali meta eksproprijacije. Na njegovom suđenju, član odeskog ogranka Crne zastave je objasnio njihov metod „bezmotivnog terora“:[6]
Mi priznajemo izolovane eksproprijacije samo da bismo stekli novac za naša revolucionarna dela. Ako dobijemo novac, ne ubijamo osobu koju eksproprišemo. Ali to ne znači da nas je on, vlasnik imanja, otkupio. Ne! Naći ćemo ga u raznim kafićima, restoranima, pozorištima, balovima, koncertima i sl. Smrt buržujima! Uvek, gde god da se nalazi, sustići će ga anarhistička bomba ili metak.
Iako su teroristi unutar Crne zastave bili podstaknuti svojim napadima u Odesi, pojavila se i neslaganja Komunard grupa koja je pozivala na organizovanje masovnog ustanka, a ne na pojedinačne akte propagande tog dela. Anarhisti u većim gradovima počeli su da preusmeravaju svoje aktivnosti na distribuciju propagande, pri čemu je Kijevska grupa anarhista-komunista sledila umereniji kurs, inspirisan delima Petra Kropotkina. Inspirisani svojim narodnjačkim prethodnicima, anarhokomunisti iz Odese, Jekaterinoslava, Kijeva i Černigova „otišli su u narod“, šireći radikalnu propagandu među seljaštvom. Njihov letak Kako seljaci uspevaju bez vlasti oslikavao je selo koje je živelo bez vlasti i raspodelilo sredstva „od svakog prema mogućnostima, svakom prema potrebama“. Članovi Hleba i slobode osudili su "razbojničke bande" Odese, upoređujući ih sa italijanskom mafijom i tvrdeći da je njihova teroristička kampanja demoralisala i diskreditovala pokret. Bez obzira na to, anarho-komunisti su nastavili da se zalažu za propagandu dela, čak i odobravajući „odbrambeni teror” protiv policije i crnostotinaca, sa izveštajem iz Odese štampanim u Hlebu i slobodi u kojem se izjavljuje da „samo neprijatelji naroda mogu biti neprijatelji od terora!"[7]
Pored anarho-komunizma, u ukrajinskim gradovima su se pojavile i druge anarhističke tendencije, kao što su anarhosindikalizam u Odesi i individualistički anarhizam u Kijevu. Anarhosindikalisti Odese su se izjasnili kao opozicija tadašnjoj terorističkoj taktici, iskusivši neke od njih iz prve ruke, umesto toga zalažući se za izgradnju radničkih sindikata sposobnih za radikalnu industrijsku akciju. Međutim, odeski anarhosindikalisti su se ubrzo našli u osnivanju sopstvenih „borbenih odreda“ za eksproprijaciju, koristeći ukradeni novac za kupovinu dodatnog oružja i finansiranje štampanja i distribucije svoje literature, čak su osnovali i laboratoriju za bombe. Lider anarho-sindikalista Danil Novomirski je opravdao ovu upotrebu terorizma da je delovala u korist pokreta „u celini“, što je razlikovao od neplaniranog „bezmotivnog terora“ Nečajevske (prisilnog komunizma - teorije Karla Marksa). Odeski anarhosindikalisti su usvojili Francusku generalnu konfederaciju rada (CGT) kao model za anarhosindikalizam u Ukrajini, usredsređujući sindikate kao sredstvo za klasnu borbu, osvajajući kratkoročne dobitke dok se grade ka socijalnoj revoluciji, u kojoj sindikati su mogli i sami da prigrabe sredstva za proizvodnju. Poput svojih zapadnih kolega, sindikalisti u Odesi su odbacili avangardizam i postavili sebi zadatak da se bore protiv socijalističkog ulaska u sindikate, formirajući Revolucionarni sveruski sindikat rada kao sopstvenu verziju industrijskog sindikata. Sindikat se brzo proširio širom Ukrajine, u jednom trenutku zahtevajući 5.000 članova, stvarajući sindikalno prisustvo posebno među fabričkim radnicima i radnicima na pristaništu u Odesi i pekarima i krojačima u Jekaterinoslavu. O usponu ukrajinskog anarhosindikalističkog pokreta, Juda Grosman je primetio: „Uveren sam da Bog, ako postoji, mora da bude sindikalista — inače Novomirski ne bi imao tako veliki uspeh.“[8]
Anti-intelektualizam poljskog revolucionara Jana Vaclava Mačajskog, inspirisan Bakunjinovim ustaničkim anarhizmom, takođe je ostavio utisak na ukrajinske anarhiste, a članovi Crne zastave Olga Taratuta i Vladimir Striga su se organizovali zajedno sa mačajevcima u tajnom društvu poznatom kao Nepopustljivi. Čak su i odeski anarhosindikalisti bili pod uticajem anti-intelektualizma Mačajskog, pri čemu su osude socijaldemokratije bile ukorenjene u njihovom protivljenju stvaranju nove intelektualne elite, izjavljujući da „oslobađanje radnika mora biti zadatak radničke klase sebe“.
Uprkos svim naporima sindikalista, njihovi ekstremistički kolege privukli su mnogo više pažnje štampe i vlade. Petar Stolipin je uveo mere pacifikacije protiv terorističkog pokreta, stavljajući Rusko carstvo u vanredno stanje i oslobađajući talas kazne protiv Crne zastave i drugih radikalnih organizacija, pri čemu je jedan broj militanata izvršio samoubistvo nakon njihovog hvatanja. Koncept mučeništva ušao je u anarhistički duh vremena pošto su stotine mladih anarhista pogubljene u represiji, uključujući ukrajinsku individualistu Matrenu Prisiažniuk, koja je osuđena na smrt zbog racije u fabrici šećera, ubistva sveštenika i pokušaja ubistva policajca. Nakon svoje rečenice, primetila je:
Ja sam anarhista-individualista [...] Moj ideal je slobodan razvoj individualne ličnosti u najširem smislu te reči, i rušenje ropstva u svim njegovim oblicima. [...] Ponosno i hrabro popeti ćemo se na skele, bacajući na vas pogled prkosa. Naša smrt, kao vreo plamen, zapaliće mnoga srca. Umiremo kao pobednici. Onda napred! Naša smrt je naš trijumf!
Nepoštovanje suda bilo je uobičajeno među anarhističkim optuženima, a jedan terorista iz Odese, Lev Alešker, napada sudije: „Vi sami treba da sedite na optuženičkoj klupi! [...] Dole svi vi! Zlobni vešali! Dugo živi anarhija!" U Aleškerovom poslednjem testamentu, on je predvideo dolazak anarhističke budućnosti:[9]
Ropstvo, siromaštvo, slabost i neznanje — večni okovi čoveka — biće slomljeni. Čovek će biti u centru prirode. Zemlja i njeni proizvodi služiće svima poslušno. Oružje će prestati da bude merilo snage, a zlato merilo bogatstva; jaki će biti oni koji su smeli i smeli u osvajanju prirode, a bogatstvo će biti ono što je korisno. Takav svet se zove „Anarhija“. Neće imati dvoraca, nema mesta za gospodare i robove. Život će biti otvoren za sve. Svako će uzeti ono što mu treba — to je anarhistički ideal. A kada dođe do toga, muškarci će živeti mudro i dobro. Mase moraju da učestvuju u izgradnji ovog raja na zemlji.
Pet mladih anarhista izvedeno je pred sud za bombaški napad na kafić Libman u Odesi, svi su osuđeni na smrtnu kaznu. Jedan od optuženih, Mojsej Mets, negirao je bilo kakvu krivicu, a takođe je priznao bombaški napad, izjavivši pred sudom da zahtevaju ništa manje od „konačnog uništenja večnog ropstva i eksploatacije“. Pre pogubljenja, Mets je izjavio: "Smrt i uništenje čitavom buržoaskom poretku! Pozdravljena revolucionarna klasna borba potlačenih! Živeo anarhizam i komunizam!"
Samo u Odesi je suđeno 167 anarhista u jeku revolucije, uključujući 12 anarhosindikalista, 94 pripadnika Crnog barjaka, 51 simpatizera, 5 članova Borbene organizacije i 5 članova anarhističkog Crvenog krsta. Uglavnom su to bili mladi ljudi mešovitog ruskog, ukrajinskog i jevrejskog porekla, od kojih je 28 osuđeno na smrtnu kaznu, a 5 je izbeglo zatvor. Jedna od onih koji su pobegli bila je Olga Taratuta, koja je pobegla u Ženevu i pridružila se buntarima pre nego što se vratila u Jekaterinoslav i pridružila anarho-komunističkom „borbenom odredu“, gde je ponovo uhapšena i ovog puta osuđena na prinudni rad. Vladimir Ušakov je takođe pobegao iz zarobljavanja u Sankt Peterburgu, skrivajući se u Lavovu pre nego što se pridružio jekaterinoslavskom borbenom odredu i eksproprisao banku na Jalti. Uhvaćen je na delu i odveden u zatvor u Sevastopolju, gde je izvršio samoubistvo tokom neuspelog pokušaja bekstva. Lideri anarho-sindikalističkog pokreta u Odesi i anarho-komunističkog pokreta u Kijevu osuđeni su na duge kazne prinudnog rada.[10]
Masovno zatvaranje anarhističkih agitatora uticalo je na svakog od njih drugačije, a neki su odvojili vreme da se obrazuju i pišu o svojim iskustvima. U zatvoru Butirka, Nestor Mahno je upoznao Petra Aršinova, koji je mladog seljaka obrazovao o anarho-komunističkim teorijama Bakunjina i Kropotkina, sve do njihovog puštanja na slobodu posle Februarske revolucije. Mahno se potom vratio u Ukrajinu, gde je počeo da organizuje sindikat poljoprivrednih radnika i kasnije je izabran za predsednika Huljajpoljskog sovjeta, iz kojeg je naredio oružanu eksproprijaciju zemlje od strane seljaka.[11]
Tokom Prvog svetskog rata, URP je učestvovala u osnivanju Ukrajinskih Sečevih puškara, a posle rata je sarađivala na konstituisanju Zapadnoukrajinske Narodne Republike, sa jednim brojem njenih članova koji su se naknadno pridružili Centralnom savetu Ukrajinske Narodne Republike. Federalistička orijentacija Centralnog saveta bila je delimično inspirisana platformom Dragomanova, a Dragomanov uticaj je dodatno inspirisao socijaliste-federaliste i socijaliste-revolucionare.[2]
Mahnovljeva revolucija
urediIzbijanje Februarske revolucije donelo je sa sobom oživljavanje anarhističke aktivnosti u Ukrajini. Za mesec dana, anarho-sindikalistički krugovi su organizovani u fabrikama najvećih industrijskih gradova Ukrajine i rudari u Donbasu su usvojili preambulu Ustava industrijskih radnika sveta. U maju 1917, usvajanje radničke kontrole kao boljševičke politike pozdravili su mnogi ukrajinski anarhosindikalisti, pri čemu je jedan proglasio da su „još od vremena revolucije [boljševici] odlučno raskinuli sa socijaldemokratijom, i da su nastojali da primenjuju anarhosindikalističke metode borbe.“ Do tog vremena, anarhosindikalisti u Donbasu su počeli da odbacuju tradicionalne sindikate u korist novoosnovanih fabričkih komiteta, za koje su smatrali da su više u skladu sa revolucionarnim sindikalizmom.[12]
U julu su učinjeni pokušaji da se ujedini revolucionarni anarhistički pokret, sa anarhističkom konferencijom u Harkovu na kojoj se raspravljalo o revolucionarnoj ulozi fabričkih komiteta naspram sindikata i kako bi mogli da pretvore svetski rat u svetsku revoluciju. Oni su takođe osnovali „Anarhistički informativni biro“ da bi organizovali nacionalnu konferenciju i procenili snagu pokreta širom zemlje.[12] Otprilike u to vreme se ukrajinski revolucionarni anarhista Nestor Mahno vratio u svoje rodno Huljajpolje, gde se uključio kao sindikalni organizator među lokalnim seljacima. Do avgusta 1917. godine, Mahno je izabran za predsednika lokalnog Sovjeta, sa pozicije sa koje je organizovao oružanu seljačku grupu da eksproprijaše velika privatna imanja i da te zemlje ravnopravno raspodeli celom seljaštvu.
Kako je godina odmicala, sve više anarhističkih političkih zatvorenika je pušteno iz zatvora i vraćeno iz egzila, što je dovelo do pokretanja jednog broja intelektualaca. Do kraja 1918. godine održane su dalje anarhističke konferencije u Donbasu, Harkovu i Jekaterinoslavu, što je rezultiralo osnivanjem lista Golos Anarhista i izborom Donbasskog anarhističkog biroa. Biro je zatim organizovao seriju političkih predavanja u Ukrajini, pozivajući anarhističke intelektualce kao što su Juda Grosman, Nikolaj Rogdajev i Petar Aršinov. U to vreme Volin se vratio u Ukrajinu i počeo da radi za Narodni komesarijat za obrazovanje u Harkovu, čak je stigao toliko daleko da je odbio imenovanje koje bi ga učinilo ukrajinskim komesarom za obrazovanje.[13]
Ali nakon Oktobarske revolucije, anarhistički pokret je došao u sukob sa boljševicima. Harkovsko anarhističko-komunističko udruženje opisalo je novu sovjetsku državu kao „komisarokratiju, čir našeg vremena“, zbog centralizacije vlasti pod Savetom narodnih komesara, pravca ekonomije od strane Vrhovnog sovjeta narodne privrede i represiju nad disidentskim elementima od strane Sveruske vanredne komisije. U Jekaterinoslavu su anarhokomunisti pozivali mase da zbace boljševičku diktaturu i na njenom mestu uspostave slobodarsko socijalističko društvo. Levičarska opozicija boljševicima se pojačala posle ratifikacije Brest-Litovskog mira, kojim je cela Ukrajina ustupljena Centralnim silama.[14]
Ukrajinski anarhisti su odgovorili formiranjem oružanih odreda poznatih kao Crna garda, koji će preduzeti kampanju gerilskog rata protiv osvajačke Nemačke imperije. Naoružani anarhistički kontingenti brzo su se proširili po Ukrajini, a anarho-futuristi iz Harkova su proglasili "smrt svetskoj civilizaciji!" a anarhisti u Jekaterinoslavu provaljuju u gradske zatvore i oslobađaju zatvorenike. Inspirisani ranijom oružanom borbom tokom Revolucije 1905. godine, ukrajinski anarhisti su se posvetili uništavanju „potencijalnih kontrarevolucionara“, među kojima su podjednako bili i belci, boljševici, nacionalisti i nemački imperijalisti. Partizanski odredi u Simferopolju i Jekaterinoslavu pevali su pesme o nadolazećoj „epohi dinamita“, za koju su verovali da će doneti slobodarski komunizam. Ukrajinski anarhistički odredi su potom izvršili talas napada i eksproprijacije, da bi na kraju uspostavili veze sa drugim podzemnim anarhistima u Moskvi.[15]
Bežeći od represije u Petrogradu i Moskvi, ruski anarhisti tražili su azil na „divljim poljima” Ukrajine, gde je anarhistički pokret još uvek bio jak. Do kraja 1918. godine, Konfederacija anarhističkih organizacija Nabat je osnovana u Harkovu i osnovala ogranke u svim većim gradovima Ukrajine. Među najistaknutijim vođama Nabata bili su Volin, Aron Baron i Petar Aršinov, sa omladinskim krilom na čelu sa Senjom Flešinom i Markom Mratčnim. Na svojoj prvoj konferenciji u Kursku, Nabat je prepoznao važnost izgradnje nacionalne anarhističke federacije na svim nivoima ukrajinskog društva, ohrabrujući anarhiste da učestvuju u nepartijskim sovjetima, fabričkim komitetima i seljačkim savetima, Međutim, Nabatov kongres koji je usledio na kraju bi raspravljao o tome kako su sindikati apsorbovali fabričke komitete i kako su boljševici preuzeli sovjete i transformisali ih u instrumente države.[16]
Dok je Nabat bio kritičan prema boljševičkoj diktaturi, najveći deo svog neprijateljstva je rezervisao za Beli pokret, za koji je smatrao da predstavlja najveću pretnju Revoluciji. Pošto je Nabat bojkotovao Crvenu armiju, zbog njenog autoritarnog i militarističkog stila organizacije, umesto toga je pozvao na formiranje nezavisne i spontano organizovane „partizanske vojske“ za borbu protiv Belih. Poziv koji je prihvatio seljački vođa Nestor Mahno. Kada je Nemačko carstvo izvršilo invaziju na Ukrajinu, mala seljačka grupa Nestora Mahna nije bila dovoljno jaka da se bori protiv nje, tako da se odred raspao, a sam Mahno je pobegao u Moskvu. Ovde se susreo sa Petrom Kropotkinom i održao intervju sa Vladimirom Lenjinom, tokom kojeg je raspravljao o razlikama između autoritarnog i slobodarskog komunizma, dajući na kraju podršku boljševika za anarhiste koji su kočili kontrarevolucionarno napredovanje u Ukrajini. Otuđen „papirnom revolucijom“ boljševika u Moskvi, Mahno se u julu 1918. vratio u Huljapolje, gde je zatekao selo okupirano od strane austrougarske vojske i ukrajinskih trupa hetmana Pavla Skoropadskog. Brzo je okupio partizanski odred pod crnom zastavom i pokrenuo racije kako protiv kontrarevolucionarnih snaga tako i protiv lokalnog plemstva. Krećući se brzo preko stepe na konjima sa naoružanom tačankom, Mahnovci su brzo prerasli u malu vojsku, pošto su se prethodno izolovane gerilske ćelije stavile pod Mahnovu komandu. Uz podršku seljaštva, oni su bili u stanju da izvedu munjevit rat protiv svojih protivnika, koristeći gerilsku taktiku da rasture i ponovo grupišu svoje snage kada je to bilo potrebno.[17]
Posle primirja od 11. novembra 1918. godine, Centralne sile su se povukle iz Ukrajine, ostavljajući za sobom veliku količinu vojne opreme koju su mahnovisti zaplenili. Ukrajinska država, nesposobna da se održi bez podrške ni centralnih sila ni ukrajinskog naroda, zbacila je Direkcija, koja je umesto nje uspostavila Ukrajinsku Narodnu Republiku. Ukrajinska radikalna stranka se potom pridružila Centralnom savetu, čija je demokratsko-federalistička orijentacija delom inspirisana Dragomanovovom platformom, pri čemu je Dragomanov uticaj dodatno inspirisao socijaliste-federaliste i socijaliste-revolucionare. Ali ukrajinski nacionalisti i njihov vođa Simon Petljura brzo su postali žrtve anarhističkih napada, dok su mahnovisti izbacili snage Narodne Republike iz Jekaterinoslava u gerilskom napadu. Grad će kasnije promeniti vlasnika između nekoliko različitih strana u sukobu.[18]
Region Zaporožja, sa Huljajpoleom u centru, transformisan je u slobodarsko društvo, oslobođeno bilo kakvog političkog autoriteta. Na prelazu iz 1919. godine mahnovisti su održavali regionalne kongrese seljaka, radnika i ustanika, na kojima se raspravljalo o ekonomskim, političkim i vojnim pitanjima koja utiču na „slobodnu teritoriju“. Fokus je bio posebno na pitanju odbrane, pozivajući na „dobrovoljnu mobilizaciju“ ljudi u Ustaničku vojsku i birajući Regionalni vojno-revolucionarni savet koji će nadgledati izbor nepartijskih „slobodnih sovjeta“ i uspostavljanje anarhističkih zajednica. Svaka komuna je imala nešto više od 100 članova i bila je organizovana po egalitarnom principu sa uzajamnom pomoći kao organizacionim principom. Raspodelu sredstava opštinama nadgledali su regionalni kongresi, koji su organizovali dodelu stoke, poljoprivrednih alata i zemlje svakoj komuni na osnovu njenih individualnih sposobnosti i potreba. Mahno je sam preuzeo vlast nad Ustaničkom vojskom, uvodeći vojnu disciplinu Zaporoških kozaka i imenovavši svoje ključne oficire, iako su većinu vojnih oficira birali njihovi ustanički odredi. Nabat je, sa svoje strane, osnovao Kulturno-prosvetnu komisiju u cilju pružanja besplatnog demokratskog obrazovanja Ukrajincima, inspirisan Ferer pokretom. Ukrajinski Jevreji su imali brojne važne položaje, a većina se borila u Ustaničkoj armiji, često u specifično jevrejskim odredima. Mahnovisti su oštro kažnjavali antisemitizam, pri čemu je jedan komandant pobunjenika streljan zbog racije u jevrejskom gradu, a drugi pogubljen zbog isticanja antisemitskog postera.[19]
Mahnovisti su u to vreme ostali u dobrim odnosima sa boljševicima. Kada je glad zapretila Petrogradu i Moskvi, ukrajinski seljaci Huljajpolja su izvozili velike količine žita u ruske gradove, dok je samog Mahna sovjetska štampa proglasila „hrabrim partizanom“. Do marta 1919. Ustanička armija je čak bila apsorbovana u Crvenu armiju, postajući 7. ukrajinska sovjetska divizija, podložna naređenjima Revolucionarnog vojnog saveta. Ukrajinski front Crvene armije, iako je komandovao Vladimir Antonov-Ovsenko, uglavnom su činili ukrajinski seljaci na čelu sa atamanima Nestorom Mahnom i Nikiforom Grigorijevim. Smatrajući sebe naslednicima Zaporoške vojske, seljaštvo je bilo manje privrženo boljševizmu nego svom oslobođenju od „svih onih koje su smatrali svojim tlačiteljima“.[20]
Neprijateljstva unutar fronta su vremenom rasla, pošto je boljševičko rukovodstvo razvilo odbojnost prema seljačkoj bazi i počelo da vlada u autonomiji „slobodnih sovjeta“. Nakon što su mahnovisti optužili boljševike da monopolišu revoluciju, Pavel Dibenko je ukrajinske anarhiste proglasio „kontrarevolucionarima“ i pokušao da zabrani njihove kongrese, koje su oni ipak održavali. Sovjetska štampa se potom okrenula protiv anarhista, proglašavajući ih „kulacima“ i „banditima“. Čeka je takođe pokušala da ubije Nestora Mahna, ali su dva poslana agenta uhvaćena i ubijena. Kada su anarhisti održali još jedan kongres, ovog puta čak i pozivajući vojnike Crvene armije, vojni komesar Lav Trocki je odgovorio još jednom zabranom i proglasio Mahna za odmetnika. Huljajpoljov slobodarski eksperiment prvo je napala Crvena armija, koja je nasilno raspustila gradske komune, i ponovo Oružane snage Južne Rusije Antona Denjikina, koje su likvidirale njene sovjete. Pošto su seljaci sve više dovođeni u opoziciju protiv boljševika, do maja 1919. i Mahno i Grigorijev su napustili Ukrajinsku sovjetsku armiju.[20]
Kada su Denjikinove snage počele ofanzivu na Moskvu, mahnovisti su u početku bili primorani da se povuku u Zapadnu Ukrajinu. Ali u septembru 1919. mahnovisti su se vratili i pokrenuli iznenadni kontranapad u Umanu, presekavši Denjikinovu vojsku sa njenih linija snabdevanja, što ga je primoralo da prekine ofanzivu Moskve i povuče se na Krim. Mahnovisti su brzo zauzeli gradove Jekaterinoslav i Aleksandrovsk, oslobodili zatvorenike, proglasili slobodu govora i okupljanja i raspustili lokalne revolucionarne komitete. Mahnovisti su isticali samoorganizovanje i samoopredeljenje, agitujući protiv aktivista političkih partija koji su pozivali na centralizaciju i savetujući neplaćene radnike da preuzmu kontrolu nad svojim radnim mestima i direktno naplaćuju mušterije. Međutim, agrarni mahnovisti su se našli nesposobni da razumeju ili da se prilagode složenosti industrijskog kapitalizma, i ubrzo su napustili gradove da bi se vratili na bojno polje.[21]
Mahnovisti su odlučili da brane Slobodnu teritoriju i od Crvene i od Bele armije, pri čemu je Trocki ponovo proglasio Mahna odmetnikom, a mahnovisti su proizvodili propagandu kako bi ubedili vojnike Crvene armije da ne dižu oružje protiv njih. Mahnovisti su poveli ofanzivu Crvene armije u dugotrajni gerilski rat, nanevši velike gubitke na obe strane. Smrt je bila pogoršana epidemijom tifusa, koja je čak pogodila i Volina, što je dovelo do toga da su ga boljševici zarobili. Ali u oktobru 1920. Petar Vrangel je započeo ofanzivu sa Krima, što je dovelo do toga da mahnovisti još jednom potpišu primirje sa boljševicima, pod uslovima njihove autonomije, amnestije svih anarhističkih političkih zatvorenika i prava na slobodu govora. Nakon oporavka, Voline je pušten i vratio se u Harkov, gde je nastavio da radi za Nabat i počeo da se priprema za planirani Sveruski anarhistički kongres. U roku od mesec dana, boljševici su odustali od sporazuma. Posle Vrangelove evakuacije sa Krima, mahnovističke komandante su odmah streljali boljševici, Huljajpolje je potom napala Crvena armija, a članove anarhističkih organizacija širom Ukrajine uhapsila je Čeka. Preostala pobunjenička armija se povukla u Rumuniju, a sam Mahno je na kraju otišao u izgnanstvo u Pariz. Vakuum moći u Ukrajini je definitivno popunjen uspostavljanjem Ukrajinske Sovjetske Socijalističke Republike, pri čemu je Crvena armija preuzela kontrolu nad basenom Dnjepra do kraja 1921. godine. Svi preostali ostaci anarhizma u Ukrajini su potisnuti, mnogi anarhisti su bili zatvoreni u Gulagu, a sprovedena je Nova ekonomska politika, transformišući Ukrajinsku SSR u državno-kapitalističku ekonomiju.[22]
Nakon raspada Ukrajinske Narodne Republike, mnogi ukrajinski nacionalistički izgnanici doživeli su nagli zaokret ka desničarskoj politici, a neki su čak krivili anarhističke ideje Mihaila Dragomanova za ukrajinski poraz u ratu za nezavisnost. Tokom rata za nezavisnost. rata, antisemitski pogromi su izazvali ubistva desetina hiljada Jevreja, koja su počinile sve strane u sukobu. Ali upravo je Simon Petljura bio taj koji je u velikoj meri smatran odgovornim za izbijanje nasilja, zbog svog položaja predsednika Ukrajinske direkcije. Dok je bio u egzilu u Francuskoj, Petljuru je ubio ukrajinski jevrejski anarhista Šolem Švarcbard koji je posle kratkog suđenja oslobođen po svim optužbama.[23]
U međuvremenu, prognani anarho-komunisti počeli su da imaju svoja neslaganja u analizi revolucije. Da bi ispravio ono što je smatrao opštim stanjem neorganizovanosti unutar anarhističkog pokreta, Petar Aršinov je osnovao organizacionu tendenciju platformizma, što je naišlo na odobravanje Nestora Mahna. Voline i Moli Flešin su bili među onima koji su doveli do raskola sintetičke frakcije oko ovog predloga, smatrajući da su ciljevi „Platforme“ stvaranje anarhističke avangardne partije i uspostavljanje države. Aršinov je uzvratio da njegova Platforma nije u sukobu sa anarhizmom, već se zapravo zalaže za decentralizaciju i antiautoritarne prakse. Mahno je takođe optužio Volina da je bio agent-provakator za boljševike, što je samo uvuklo ostatak prognanog anarhističkog pokreta u sukob protiv platformizma, a sam Aleksandar Berkman je osudio Aršinova kao boljševika. Ova optužba je postala stvarnost 1930. godine, kada se Aršinov vratio u Sovjetski Savez i pristupio Komunističkoj partiji. Aršinov će kasnije nestati tokom Velike čistke, dok su Mahno i Volin oboje podlegli tuberkulozi u svom pariskom izgnanstvu.[24]
Oporavak
urediNakon završetka gladi u Povolžiju, došlo je do širokog razočarenja u Novu ekonomsku politiku (NEP) zbog porasta nivoa nezaposlenosti. Štaviše, Lenjinova smrt, raspuštanje nekada moćne Socijalističke Revolucionarne partije i čistka vodećih akademika i državnih službenika otvorili su vakuum moći u ukrajinskoj politici. Tokom ovog vremena, došlo je do primećenog ublažavanja represivnih mera protiv anarhističkog pokreta, što je dovelo do ponovnog oživljavanja ukrajinskog anarhističkog pokreta, pošto je nova generacija mladih postala privučena filozofijom.
Pošto je pažnja boljševika bila okrenuta ka njenom tekućem unutrašnjem sukobu između staljinizma i trockizma, anarhisti su proglasili svoju neutralnost u sporu, istovremeno izražavajući izvesne simpatije prema Grupi demokratskog centralizma, koja je imala brojne članove u Ukrajini. Anarhisti su počeli otvoreno da kritikuju boljševičku vladu zbog njenog sprovođenja državnog kapitalizma, represije libertarijanskih socijalista i uništenja sovjetske demokratije. U pismima iz SSSR-a upućenim ukrajinskim anarhistima u izgnanstvu zabeleženo je oživljavanje aktivnosti, pri čemu je anarhizam stekao simpatije posebno među Svesaveznim lenjinističkim savezom mladih komunista. Anarhisti u Ukrajini ostvarili su kontakte sa organizacijama u Rusiji, sa namerom da ujedine obnovljeni pokret i na kraju održe „Svesavezni kongres anarhista“. Čeka je takođe izvestila o porastu anarhističke aktivnosti, posebno među dobro organizovanim anarhosindikalistima, koji su dobili podršku od Međunarodnog udruženja radnika (IVA).[22]
Takođe je došlo do porasta nasilnih aktivnosti, pri čemu se navodi da su anarhisti gasili pozorišnu jamu u Harkovu, agitovali protiv oporezivanja u ruralnim ukrajinskim selima i pokušali da izvrše eksproprijaciju u Poltavi. U Odesi je jedan oružani odred od oko 30 pripadnika izvršio napade na infrastrukturu i lokalne zvaničnike, izvršivši niz eksproprijacija tokom 1923. godine. Uobičajena taktika represije Državnog političkog direktorata pokazala se neefikasnom protiv anarhista, koji su se bavili legalnim i tajnim aktivnostima, regrutovali bivše komuniste i organizovali štrajkačke akcije. Državne fabrike u gradovima širom Ukrajine pogođene su štrajkovima, čak su se približili nivou generalnog štrajka u Donbasu. Anarhosindikalisti su takođe organizovali nezaposlene, predvodeći seriju demonstracija nezaposlenih u Odesi koje su kulminirale demonstrantima koji su upali u sedište lokalne vlade. Represija koja je usledila dovela je do hapšenja 75 anarhista, od kojih je 16 pružilo otpor hapšenju oružjem, i formalnog raspuštanja Odeske anarhističke federacije, koja je tajno nastavila svoje organizacione aktivnosti. Do sredine 1920-ih Odesa je postala utočište stranih anarhista koji su bežali od ugnjetavanja u Rumuniji i Bugarskoj. Italijanski i francuski anarhisti su čak emigrirali u Ukrajinu, gde su osnovali poljoprivrednu komunu u blizini Jalte.
Do 1924. godine postojale su anarhističke grupe u najmanje 28 ukrajinskih gradova. Samo u Odesi su postojala tri anarhistička radnička kruga, omladinska grupa, izdavani časopis i biblioteka, a policija je poznavala stotine anarhista u gradu. Anarhisti su se takođe organizovali u okviru nezavisnih grupa koje su bile odvojene od anarhističkog pokreta, kao što su esperanto klubovi i masonska tela, što im je nudilo tajnu platformu za njihove aktivnosti. U Harkovu su anarhisti ponovo uspostavili Nabat konfederaciju anarhističkih organizacija, organizovali štrajkove, objavljivali propagandu i razvili kontakt sa anarhistima širom Ukrajine i Rusije. U aprilu 1924. bili su podvrgnuti talasu racija i hapšenja, ali su nastavili svoj podzemni organizacioni rad, čak su planirali i Svesavezni anarhistički kongres pre nego što je novi talas hapšenja primorao anarhiste iz Harkova u izgnanstvo.[25] U Kijevu su anarhosindikalisti pokušali da ujedine ukrajinski anarhistički pokret, ali su talasi hapšenja nastavljeni, što je dovelo do gušenja anarhističkih omladinskih grupa i disidentskog sindikata građevinskih radnika, kao i niza tajnih grupa u raznim drugim gradovima Ukrajina. Uprkos talasu hapšenja koji je usledio 1925. godine, anarhistički pokret je ostao jak u Poltavi, gde su mladi ljudi nastavili da usvajaju anarhizam čak i kada ih je sve više hapšeno, zatvarano i prognano.
Rast anarhističkih tendencija među ukrajinskim studentima se nastavio, sa brojnim omladinskim grupama koje su se pojavile u gradovima širom Ukrajine, što je dovelo do toga da zvaničnici Komunističke partije zvanično pozivaju na represiju omladinskog anarhističkog pokreta. Sovjetske vlasti su bile uznemirene rastom anarhističkog podzemlja i vodećom ulogom anarhosindikalista u radničkom pokretu, pošto je jedan broj „slobodnih sindikata“ organizovao štrajkove, uključujući i rudare u Bahmutu. Policija je dalje identifikovala anarhističke ćelije poznate kao „petorke“, koje su agitovale unutar radnih kolektiva, studentskih i nezaposlenih radničkih pokreta, pa čak i u samoj Crvenoj armiji. Sovjetske vlasti su primetile da su podzemne anarhističke grupe „često bile sastavljene od 25 do 60 ili više osoba“, pri čemu su se neke čak razvile u masovne pokrete među ukrajinskom radničkom klasom. Represivne akcije protiv pokreta u Kijevu nisu imale trajne efekte, jer se anarhistička aktivnost nastavila, pa čak i pojačala, a vlasti su primetile pokušaje anarhista da se ujedine u jedinstvenu ukrajinsku organizaciju.
Represija je u velikoj meri dovela do toga da je anarhistički pokret gurnut dalje od legalnosti i u tajnost, pošto su kaznene mere bile usmerene uglavnom na nekoliko desetina istaknutih pripadnika anarhističke stare garde, dok tajna policija nije mogla da se infiltrira u tajne grupe. Zamišljene ćelije podzemnih anarhista angažovanih u aktima terorizma i eksproprijacije predstavljale su najveću pretnju sovjetskoj vladi, koja se plašila izbijanja masovnog ustanka predvođenog anarhistima, uprkos tome što ukrajinski anarhisti tog vremena uglavnom nisu bili u stanju ili nisu hteli da se posvete terorističkoj taktici. Ipak, sklonost nekih prognanih anarhista u Poljskoj ka izvođenju terorističke kampanje u Rusiji pružila je vlastima dokaze o navodnoj zaveri u Ukrajini, što je omogućilo policiji da pojača represiju protiv anarhističkog pokreta, koristeći izdavačku kuću Golos Truda kao način izvlačenja anarhista iz skrovišta. Nakon uspona Josifa Staljina na vlast i implementacije totalitarizma, kaznena akcija protiv neslaganja je intenzivirana, što je dovelo do potpunog gušenja ukrajinskog anarhističkog pokreta do 1929. godine.[26]
Sovjetski Savez
urediPolitička represija u Ukrajini se pojačala pod totalitarnom vlašću Josifa Staljina. Politika kolektivizacije i dekulakizacije, kao deo prvog petogodišnjeg plana, dovela je do gladi u Ukrajini koja je kolokvijalno poznata kao Holodomor – ubijanje miliona ljudi usled gladovanja. Potom je usledila represivna kampanja protiv ukrajinske inteligencije, koja je kulminirala Velikom čistkom 1937-1938.
Tokom Drugog svetskog rata, bivši mahnovista Osip Cebrij je formirao Zelenu gardu za vođenje gerilskog rata protiv Ukrajinske SSR, Rajhskomesarijata Ukrajine i ultranacionalističke Ukrajinske pobunjeničke armije, nakratko oživljavajući anarhistički pokret među ukrajinskim seljaštvom u Kijevu. Ali je 1943. poražena od nacista i mnogi njeni članovi su prisiljeni u koncentracione logore. Nacističku vlast nad Ukrajinom su na kraju porazili sovjetski partizani, koji su obnovili sovjetsku vlast i započeli period rekonstrukcije u zemlji. Posle rata, URP je formirala deo ukrajinske vlade u egzilu i udružila se sa drugim levičarskim grupama kako bi formirala Ukrajinsku socijalističku partiju 1950. godine.
Posle Staljinove smrti, Hruščovsko odmrzavanje donelo je sa sobom period destaljinizacije, što je omogućilo otvorenu kritiku Staljinove politike. Mnogi ukrajinski komunisti su posebno kritikovali staljinističku politiku rusifikacije, ustupajući mesto periodu ukrajinizacije. Tokom staljinističkog perioda, Mihailo Dragomanov je bio osuđivan kao „sitnoburžoaski liberal“ i „ukrajinski nacionalista“, ali nakon odmrzavanja, ukrajinski intelektualci su počeli ponovo da otkrivaju Dragomanovljev rad, pazeći da umanjuju elemente njegove teorije koji nisu u skladu sa sovjetskom političkom ortodoksijom. Međutim, ovaj napredak je preokrenut pod administracijom Brežnjeva, koja se zalagala za povratak sovjetskom nacionalizmu – nastavak zaustavljene rusifikacije Ukrajine. Studije Dragomanova su takođe bile podvrgnute cenzuri tokom ere stagnacije, ali su se ponovo pojavile tokom 1980-ih, kada su studenti počeli da razvijaju njegovu teoriju u alternativni oblik socijalizma u odnosu na preovlađujući marksizam-lenjinizam, koji je značajno narastao. Politička promena u Ukrajini, kombinovana sa promenama koje su doneli glasnost i perestrojka, doveli su do prvih demokratskih izbora u zemlji, koji su kulminirali Deklaracijom o nezavisnosti Ukrajine.
Nezavisna Ukrajina
urediUkrajinski anarhistički pokret, koji se reformisao pod zemljom 1970-ih i značajno porastao tokom revolucija 1989. godine, konačno se ponovo javno pojavio u novoj nezavisnoj Ukrajini. Godine 1994. u Ukrajini je osnovana Revolucionarna konfederacija anarhosindikalista (RKAS), koja je do 2000. godine dobila 2.000 članova. RKAS je koordinirao sindikate, formirao odbrambene jedinice „Crne garde“ i osnivao radničke zadruge širom zemlje.
Godine 2011, libertarijanski marksisti i anarhisti, članovi sindikata studenata osnovali su Autonomni radnički sindikat (ACT), sa lokalnim ograncima u Kijevu i Harkovu, između ostalih gradova. Kada su protesti na Majdanu zahvatili Ukrajinu, dva sindikata su učestvovala u protestima, čak su zauzeli istaknutu ulogu u Harkovu. Međutim, zbog velikog prisustva krajnje desnih i ukrajinskih nacionalističkih elemenata unutar protestnog pokreta i nedostatka koordinacije levičarskih demonstranata, anarhisti nisu bili u stanju da svoje ideje učine značajnim delom široke platforme protesta. Neki anarhisti na jugoistoku Ukrajine došli su u sukob sa antimajdanskim pokretom, koji se uglavnom sastoji od ruskih nacionalista i komunista, nakon što je napadnut protest na Majdanu.[27]
Eskalacija sukoba i ruska invazija na Ukrajinu doveli su do tekućeg rata u Donbasu, u kojem se ukrajinska država (uz krajnje desničarsku paravojnu podršku) borila protiv snaga ruske države i proruskih separatističkih snaga. Mnogi anarhisti su bili uhvaćeni usred sukoba, što je čak dovelo do raspuštanja Revolucionarne konfederacije anarhosindikalista sa sedištem u Donbasu, koja je bila prinuđena da nastavi svoje operacije ilegalno i pod zemljom.[28]
Nakon ovog perioda ponovnog sukoba, 2015. godine osnovan je ukrajinski ogranak Revolucionarne akcije, koji se organizuje na principima solidarnosti i direktnog delovanja. Organizacija je održala demonstracije ispred beloruske ambasade, organizovala kampove za obuku militantnih anarhista na periferiji Kijeva i preuzela je odgovornost za napade na neonaciste.
Dana 27. oktobra 2019. pobunjeni anarhisti izveli su bombaški napad na toranj mobilnih komunikacija u Proletarskom okrugu u Donjecku. To je navodno učinjeno da bi se skrenula pažnja na torturu koju vrše snage državne bezbednosti Donjecke Narodne Republike.[29]
U jeku ruske invazije na Ukrajinu 2022. godine, ukrajinski anarhisti su bili među onima koji su se pridružili snagama Teritorijalne odbrane, a grupa koja sebe naziva Komitet otpora osnovala je antiautoritarni „međunarodni odred“ u Kijevu. Kao odgovor na rusku invaziju formiran je i poseban anarhistički odred pod nazivom Crna zastava.[30]
Reference
uredi- ^ Skirda, Alexandre (2004). Nestor Makhno--anarchy's cossack : the struggle for free Soviets in the Ukraine 1917-1921. Oakland, CA. str. 8-9. ISBN 1-902593-68-5.
- ^ a b Encyclopedia of Ukraine. Toronto: University of Toronto Press. 1984. ISBN 9780802034168.
- ^ „Ukrainian Radical party”. www.encyclopediaofukraine.com. Pristupljeno 6. 4. 2022.
- ^ Avrich, Paul (1971). The Russian anarchists. Princeton, N.J.,: Princeton University Press. str. 39. ISBN 0-691-00766-7.
- ^ Avrich, Paul (1971). The Russian anarchists. Princeton, N.J.,: Princeton University Press. str. 42. ISBN 0-691-00766-7.
- ^ Avrich, Paul (1971). The Russian anarchists. Princeton, N.J.,: Princeton University Press. str. 48. ISBN 0-691-00766-7.
- ^ Avrich, Paul (1971). The Russian anarchists. Princeton, N.J.,: Princeton University Press. str. 60. ISBN 0-691-00766-7.
- ^ Avrich, Paul (1971). The Russian anarchists. Princeton, N.J.,: Princeton University Press. str. 78. ISBN 0-691-00766-7.
- ^ Avrich, Paul (1971). The Russian anarchists. Princeton, N.J.,: Princeton University Press. str. 67. ISBN 0-691-00766-7.
- ^ Avrich, Paul (1971). The Russian anarchists. Princeton, N.J.,: Princeton University Press. str. 70. ISBN 0-691-00766-7.
- ^ Skirda, Alexandre (2004). Nestor Makhno--anarchy's cossack : the struggle for free Soviets in the Ukraine 1917-1921. Oakland, CA. str. 34. ISBN 1-902593-68-5.
- ^ a b Avrich, Paul (1971). The Russian anarchists. Princeton, N.J.,: Princeton University Press. str. 144. ISBN 0-691-00766-7.
- ^ Avrich, Paul (1971). The Russian anarchists. Princeton, N.J.,: Princeton University Press. str. 199. ISBN 0-691-00766-7.
- ^ Avrich, Paul (1971). The Russian anarchists. Princeton, N.J.,: Princeton University Press. str. 182. ISBN 0-691-00766-7.
- ^ Avrich, Paul (1971). The Russian anarchists. Princeton, N.J.,: Princeton University Press. str. 180. ISBN 0-691-00766-7.
- ^ Avrich, Paul (1971). The Russian anarchists. Princeton, N.J.,: Princeton University Press. str. 207. ISBN 0-691-00766-7.
- ^ Skirda, Alexandre. Nestor Makhno--anarchy's cossack : the struggle for free Soviets in the Ukraine 1917-1921. Oakland, CA. str. 55—67. ISBN 1-902593-68-5.
- ^ Skirda, Alexandre. Nestor Makhno--anarchy's cossack : the struggle for free Soviets in the Ukraine 1917-1921. Oakland, CA. str. 77—78. ISBN 1-902593-68-5.
- ^ Avrich, Paul (1971). The Russian anarchists. Princeton, N.J.,: Princeton University Press. str. 215-216. ISBN 0-691-00766-7.
- ^ a b Magocsi, Paul R. A history of Ukraine. Toronto, Ont.: University of Toronto Press. str. 499. ISBN 0-8020-0830-5.
- ^ Avrich, Paul (1971). The Russian anarchists. Princeton, N.J.,: Princeton University Press. str. 219. ISBN 0-691-00766-7.
- ^ a b Savchenko, Viktor (19. 9. 2017). „The Anarchist Movement in Ukraine at the Height of the New Economic Policy (1924-25)”. East/West: Journal of Ukrainian Studies (na jeziku: engleski). str. 173—186. doi:10.21226/T2CK78. Pristupljeno 6. 4. 2022.
- ^ „Semion Petlura, Leader of Ukrainian Pogrom Bands, Killed”. Jewish Telegraphic Agency. 27. 5. 1926. Pristupljeno 6. 4. 2022.
- ^ Avrich, Paul (1971). The Russian anarchists. Princeton, N.J.,: Princeton University Press. str. 247. ISBN 0-691-00766-7.
- ^ Savchenko, Viktor (2017). The Anarchist Movement in Ukraine at the Height of the New Economic Policy (1924-25) (na jeziku: engleski). str. 177. Pronađeni su suvišni parametri:
|pages=
i|page=
(pomoć) - ^ Savchenko, Viktor (2017). The Anarchist Movement in Ukraine at the Height of the New Economic Policy (1924-25) (na jeziku: engleski). str. 184. Pronađeni su suvišni parametri:
|pages=
i|page=
(pomoć) - ^ Rautiaйnen, Antti (7. 5. 2014). „Anarchism in the context of civil war”. Avtonomnoe Deйstvie (na jeziku: engleski). Pristupljeno 6. 4. 2022.
- ^ „The neo-Makhnovist revolutionary project in Ukraine - Anarkismo”. www.anarkismo.net. Pristupljeno 6. 4. 2022.
- ^ „Anarchist bomb attack in Donetsk | Anarhiя segodnя”. web.archive.org. 28. 1. 2021. Arhivirano iz originala 28. 01. 2021. g. Pristupljeno 6. 4. 2022.
- ^ „EVERYTHING FOR THE FRONT, EVERYTHING FOR WINNING!”. Kampanія Solіdarnostі z Ukraїnoю (na jeziku: engleski). 17. 3. 2022. Pristupljeno 6. 4. 2022.
Bibliografija
uredi- Arshinov, Peter (1974) [1923]. History of the Makhnovist Movement. Detroit: Black & Red. OCLC 579425248.
- Avrich, Paul (1971) [1967]. The Russian Anarchists. Princeton: Princeton University Press. ISBN 0-691-00766-7. OCLC 1154930946.
- Darch, Colin (2020). Nestor Makhno and Rural Anarchism in Ukraine, 1917–21. London: Pluto Press. ISBN 978-0745338880. OCLC 1225942343.
- Dubovik, Anatoly; Rublyov, D.I. (2009). After Makhno: The Anarchist underground in the Ukraine in the 1920s and 1930s. Prevod: Szarapow. London: Kate Sharpley Library. ISBN 9781873605844. OCLC 649796183.
- Eichenbaum, Vsevolod Mikhailovich (1955) [1947]. The Unknown Revolution. Prevod: Cantine, Holley. New York: Libertarian Book Club. ISBN 0919618251. OCLC 792898216.
- Magocsi, Paul R. (1996). A History of Ukraine. Toronto: University of Toronto Press. ISBN 0-8020-0830-5. OCLC 757049758.
- Makhno, Nestor (2009). Skirda, Alexandre, ur. Mémoires et écrits: 1917-1932 (na jeziku: francuski). Paris: Ivrea. ISBN 9782851842862. OCLC 690866794.
- Makhno, Nestor (2007) [1928]. The Russian Revolution in Ukraine (March 1917 - April 1918). Prevod: Archibald, Malcolm. Edmonton: Black Cat Press. ISBN 9780973782714. OCLC 187835001.
- Makhno, Nestor (1996). Skirda, Alexandre, ur. The Struggle Against the State and Other Essays. Prevod: Sharkey, Paul. Edinburgh: AK Press. ISBN 1873176783. OCLC 924883878.
- Mitchell, Ryan Robert (2009). „Anarchism, Ukraine”. Ur.: Ness, Immanuel. The International Encyclopedia of Revolution and Protest. str. 1—4. ISBN 9781405198073. OCLC 8681978718. doi:10.1002/9781405198073.wbierp1753.
- Palij, Michael (1976). The Anarchism of Nestor Makhno, 1918–1921. Publications on Russia and Eastern Europe of the Institute for Comparative and Foreign Area Studies. 7. Seattle: University of Washington Press. ISBN 0295955112. OCLC 2372742.
- Rudnytsky, Ivan L. (1952). „Drahomanov as a Political Theorist”. Mykhaylo Drahomanov: A Symposium and Selected Writings. Annals of the Ukrainian Academy of Arts and Sciences in the U.S. 2. New York: Ukrainian Academy of Arts and Sciences in the U.S. str. 70—130. OCLC 470314979.
- Savchenko, Viktor (19. 9. 2017). Svitlana Krys, ur. „The Anarchist Movement in Ukraine at the Height of the New Economic Policy (1924-25)”. East/West: Journal of Ukrainian Studies. Odesa State University of Internal Affairs. 4 (2): 173—186. ISSN 2292-7956. OCLC 7180822604. doi:10.21226/T2CK78 . Pristupljeno 31. 1. 2021.
- Shubin, Aleksandr (2010). „The Makhnovist Movement and the National Question in the Ukraine, 1917–1921”. Ur.: Hirsch, Steven J.; van der Walt, Lucien. Anarchism and Syndicalism in the Colonial and Postcolonial World, 1870–1940. Studies in Global Social History. 6. Leiden: Brill. ISBN 9789004188495. OCLC 868808983.
- Skirda, Alexandre (2004) [1982]. Nestor Makhno: Anarchy's Cossack. Prevod: Sharkey, Paul. Edinburgh: AK Press. ISBN 1-902593-68-5. OCLC 58872511.
- Yarmolinsky, Avrahm (2014) [1956]. Road to Revolution: A Century of Russian Radicalism. Princeton, New Jersey: Princeton University Press. ISBN 978-0691610412. OCLC 890439998.